- Lăsați-l să respire.
Nu-i obișnuit cu chestii de genul ăsta. E presbiterian!
Oh, Neal! A ajuns!
Fratele lui Jessie, Neal, a coborât din tren încercând să-și amintescă
cu care jucător de tenis în Cupa Devis semăna.
Arăți atăt de bine! E un pic cam subțirel.
Ce mai faci? Arăți superb!
- Neal, el e Norman. Norman, fratele meu, Neal.
- Salut, băiete!
- Ai stat acolo toată noaptea? - Am cunoscut oameni deosebiți.
- Ai primit vederea mea de la Yellowstone? -Ce părere ai despre cravata asta?
- Lăsați-l să respire. Abia a ajuns. - Să mergem să mâncăm.
- Am sadndwiciuri cu salată de pui în mașină, și plăcintă de pui acasă.
Doamna Miller ne-a dat niște cireșe. Aș putea să-ți fac placinta preferată.
- Nu bere făcută în casă! - Băiete, a fost un an bun.
- Dincolo de buze, peste gingii, ai grijă stomacule, că sosesc.
- Care e următoarea gară, acum?
Pe vremea când am călătorit eu în direcția aia, era San Berdoo.
San Berdoo și o grămadă de nisip,
o grămadă de deșert... o mare grămadă de deșert.
Am coborât la Salt Lake City.
Trebuia să schimbăm la Salt Lake City.
Era un mic hotel... - Stridia servită...
Stridia servită, da.
- Norman, bei? Bea? - Doar puțin!
- Pentru vechea familie!
- E bine, e bine, doar că e obosit. A fost o călătorie lungă.
- Măcar și-a păstrat pofta de mâncare.
- Cât ai de gând să rămâi pe aici?
- Sport! Vino aici!
Nu știu. Îmi lipsește oceanul.
- Cum arată?
- E mare și e albastru. Lumea face surfing.
Mă pricep și eu destul de bine la asta.
La naiba! Câine rău. Iisuse, mamă!
Dacă l-ai întărâtat! Sport.
- Despre ce vorbeam? - Oceanul.
- Da, da! Deci, stăm pe valuri cât e ziua de lungă, toți băieții.
Ramon, eu, Ronnie Colman.
Ronald Colman?
- Îl iubesc pe Ronald Colman. - Știi, lumea îmi zice că semăn cu Ronald Colman.
Da!
- Nu mi-l pot închipui pe Ronald Colman călărind valurile.
- Adevărat Kodak, nu?
Ei bine, mamă...
a fost o călătorie lungă.
- Poate mergi la pescuit cu Norman, cândva.
- E o idee bună!
- Da.
- Minunat, nu crezi? - La pescuit?
- Știi să pescuiești, nu?
- Cum să nu! Are undiță și restul...
-Toată lumea știe. - Poți să fii convins.
- Când crezi că ai putea? - Vineri.
- Vineri e bine. - Da! La ce oră?
- 6:00. - Dimineața?
- O să fie acolo, nu-i așa, dragă?
- Îți mulțumesc, Norman. Frumos din partea ta. - Cu plăcere!
- Poate vine și Paul.
- Ar fi frumos.
- Sunt sigur că lui Paul iar plăcea să vină la pescuit cu noi.
- Pot să vin și eu? - O nu, nu de data asta, dragule.
- Data viitoare, bine?
- De ce nu mergi cu Neal, Norman?
Să puneți totul la punct.
- O, da!
Singurul plan pe care îl avea Neal era o fugă până la barul Black Jack, care nu era altceva decăt
o veche mașină de transport ascunsă în padure, unde un polițist cinstit ar fi fost greu de găsit.
- Și era vidra asta si cu puii ei,
iar eu am reușit cu greu să le țin urma, pentru că iarna au blana albă.
După câteva rânduri din acest wiskey deosebit, făcut de Black Jack însuși,
Neal a început să o ia la vale.
A ales Montana drept subiect al minciunilor sale despre vănătoare și excursii.
Probabil, mă gândesc, pentru a impresiona celălalt client de la bar,
strategie care începea să de roade.
- Oricum, a încercat să scape de mine,
iarăși, iarăși și iarăși.
I se spunea Piele Bătucită.
Cu vre-o 10 ani înainte fusese aleasă Miss Wolf Creek.
Călărise fără șea în fața a aproape 100 de localnici, marea majoritate bărbați.
Fustele iau zburat în sus... și a câștigat concursul.
- Eram țeapăn! Nu-mi mai simțeam mâinile.
Mă gândeam că-l am cu mine pe Spot, câinele meu,
și dacă se face mai frig o să trebuiască să-l spintec
și să-mi bag mâinile inăuntru, pentru a nu-mi îngheța.
Ar fi fost un lucru dificil de făcut.
Însă o mai făcusem înainte, în Yukon.
Dumnezeu mi-e martor că iubeam câinele ăla.
Încă mai purta fustele despicate ale unei călărețe de cai,
deși trebuie să fi fost o povară pentru noua ei profesie.
- Iar acolo, pe o creangă, așteptând să sară pe prima căprioară,
stătea nenorocita de vidră!
- Hei, pieptosule...
ce să caute o vidră tocmai sus la Trecătoarea lui Roger?
Credeam că înoată jos, în pârâu.
- Jack, de ce n-o servești pe doamna cu un wiskey?
- Trebuie s-o șterg!
Și... nu uita, vineri, pescuit!
- Ce?
- Ce mai spui?
- De la birou mi-au spus că te găsesc aici.
- Da, închiderea ediției. Nu pot lucra acolo.
- Ai venit să bem ceva?
- Vreau să te rog ceva!
Mergi să pescuiești cu mine?
- Cum să nu!
- E minunat, pentru că Jessie are un frate care tocmai
s-a întors din California...
N-o să te mint, vorbește într-una.
- Pescar la momeală? - N-a spus!
- Dumnezeule! George!
O să vină cu o cutie de cafea plină cu viermi.
Cutie roșie, Hills Brothers. Pot pune pariu pe asta.
- I-am promis lui Jessie.
- Devine o treabă serioasă?
- Ce? - Șmechere! Devine serioasă treaba. Tu și cu Jessie!
Ei bine?
- Nu știu!
- Înseamnă că trebuie s-o facem.
- Stai, stai!
- Să vezi și să nu crezi!
- Pieptosul ăsta vrea să pescuiască.
- Ai întărziat, Neal!
- Ei bine... n-am prea făcut-o în ultima vreme și...
- Eu n-am făcut-o deloc, dar am fost aici.
Neal, Paul. Paul, Neal.
- Neal, în Montana nu întârzii în trei locuri: la biserică, la muncă și la pescuit.
- Corect! Oricum...
- Ea e... - Am făcut cunoștință!
- Nu plecați!
- Ai grijă la primul pas! E înșelător.
- Deci... - Ești gata să... Neal!
- Ce?
- Pescuitul!
Pieptosul vrea să pescuiască.
- Neal, unde e momeala?
- La naiba, Dora!
- Oricum nu mai prindem nimic. E deja prea cald.
Mă bucur ca n-am mers acasă să dorm puțin.
- Unde e?
- O, Dumnezeule! - Iisuse!
- Te ajung din urmă.
- Da!
- Știu! Ai prins 20!
- Nu l-ai putut găsi? - La naiba cu el.
- Credeam că trebuie să-l ajutăm.
- Cum naiba l-ai putea ajuta?
- Ducându-l la pescuit.
- Nu-i place pescuitul. Nu-i place Montana. Și sunt convins că nu-i place nici de mine.
- Ei bine...
poate că îi place ca cineva să încerce să-l ajute.
- Ai pus berea la rece, nu? - Poți să pui pariu pe viața ta!
- Să mergem!
- O, Iisuse, deja îi simt gustul.
- Să-l omorâm? - Rahat!
- La naiba!
Iisuse Cristoase!
Asta nu e bună.
- Are un tatuaj.
Inițiale? Nu!
"Iubire"
- Pot să urc și singură. N-am nevoie de ajutor!
Nu ai nimic de băut, pieptosule?
- Pieptosu' e ăla cu fundu' roșu.
- Sunt într-o mare încurcătură. - Da! Vrei să vin să te apăr?
Sunt convins că doamna Burns ("prăjită") ar vrea să-i cunoască prietena.
- Nu sunt prăjită!
Soarele nu mă deranjează!
- Da!
- Norm, ce zici dacă aș veni să-mi petrec noaptea cu tine și parinții?
Venim mâine din nou aici și dăm uitării ziua de azi.
- S-a făcut!
- Haide, pieptosule! Sunt uscată ca o calomie.
- Ascultă, Julieta asta vorbește.
Succes!
- Iisuse!
- Ce i-ai făcut băiatului meu?
A adormit la soare.
- O, Dumnezeule din ceruri!
E în regulă, dragă. O scoatem noi la capăt.
- L-ai lăsat singur?
- A venit cu cineva, și...
- Cred că mai bine ai pleca acasă.
- Am nevoie de cineva să mă ducă acasă.
- Ține-te bine!
- Ce vrei să...
Nu cred că tu...
Trimit trenuri mai mereu pe aici, fără programare.
Doar nu...
Nu cred că ne-ar putea vedea aici.
Ei bine, mulțumesc pentru zbor.
- Ești nostim.
- Da? Cum adică?
- Nu-i așa că nu-ți place frate-miu?
- Nu, nu-mi place frate-tu.
Nu știu nici o șmecherie, Jess,
dar îmi place de tine și aș vrea să te mai văd.
- Bună, Jess. - Bună, Paul.
- Ce mai face fratele tău? - L-ați lăsat singur, amândoi.
- Îmi cer iertare pentru asta. A fost vina mea.
- Nu ești iertat!
- Norman a fost iertat?
- Norman nu e nostim!
- Ți-am pregătit prosoape curate.
- Mi-ai pudrat și periuța de dinți, mamă?
- Lăsați-l pe Paul să ne spună ultima istorisire.
- Care din ele? Crima, accidentul sau incendiul?
- Ce-ar fi să ne pui puțin într-o atmosferă bisericească?
- De acord!
Citat: " Pastorul Maclean a servit o friptură delicioasă în timp ce lua masa împreună cu familia sa.
Toți, mai puțin fiul său cel mare,
s-au bucurat nespus"
- Norman, care e problema? - Nu e nostim.
- Pardon? - Nu e nostim!
- Sunt realizări mai importante de-atât, Norman.
- E în regulă să fii plictisitor, Norman!
- Suntem foarte mândri de tine.
- Am, totuși, o istorisire. Nu crime, nu grozăvii.
L-am intervievat pe președinte.
- Calvin Coolidge? - Președintele?
- Domnul Coolidge? - Când?
- Cu câteva zile în urmă. A fost în Dakota la pescuit la muscă.
- Pescuit la muscă!
- Pescuit la muscă în costum și cravată, cu manuși albe și pantofi din piele.
L-am întrebat. Am mers direct la el
și i-am zis: " Mă scuzați, domnule, îmi puteți spune la ce mușcă?"
Se întoarce, se uită la mine și zice, "Capătul liniei mele."
- Ce? Ce? - Capătul liniei mele.
Apoi cățiva localnici au venit în fugă, iar el își pune un model nou de muscă, de mărimea unui pui.
Bătrânul Cal, aruncă apoi,
gândindu-se că dacă nu prinde un păstrăv, măcar poate sperie vre-unul de moarte.
- Ai făcut o poză?
- Da! O să fie în ziarul de sâmbătă.
"Necomunicativul Cal se sfătuiește cu plebea"
Mamă a fost uimitor.
- Da, de obicei manâncă doar ce găsește pe drum.
- A fost nostim!
- Îmi fac griji pentru tine.
- Am să trag o fugă... Cum? - Ce?
Ce?
- Vroiam să spun că
mă gândeam să merg să mă văd cu foștii prieteni, că tot sunt în oraș.
Să nu mă așteptați.
M-am gândit să mănânc ce-a mai rămas, când n-o să mă vadă nimeni.
- Am auzit că și-a schimbat modul de scriere a numelui de familie...
"MacLean", cu L mare.
Acum toți or să creadă că suntem scoțieni de la câmpie .
- Ce mai faci, Norman?
- Ce mai faceți domnule Sweeney.
- Ce știi de Universitatea din Chicago?
"Dragă domnule Maclean, Am onoarea să vă ofer postul de profesor de literatută engleză,
începând de la toamnă..."
"Deși nimic nu poate aduce înapoi ora, splendoarea din iarbă,
gloria din floare, nu vom jeli.
Mai degrabă vom căuta putere în ce-a rămas în urmă."
"În simțămintele primare, ce-au fost chiar înainte de a fi."
"În adevărurile ce izvorăsc din suferința umană."
"În credința ce privește prin moarte."
"Mulțumiri inimii umane prin care trăim.
Mulțumiri afecțiunii, bucuriei, temerilor ei.
Pentru mine, cea mai neînsemnată floare ce înflorește
poate să-mi ofere gânduri care cel mai adesea sunt prea adânci pentru a plânge."
- Noroc fiule. Dă-m noi de tine. - Aici sunt sandwiciurile tale.
Abia peste exact o săptămână am mai vorbit cu Jessie.
M-a sunat să-mi spună ca Neal se întoarce în California
și că ar aprecia să mă vadă la plecare.
- Te iubim! Succes!
Deși surprins de invitație, am întrebat-o pe Jessie doar un singur lucru.
Ea vroia ca eu să vin? Și a răspuns "Da".
- Te iubesc! Să nu uiți să ne scrii.
- Dacă se întoarce vara viitoare, o să încerci să-l ajuți?
- Dacă o să-mi ceri asta, am să o fac.
- Nu se mai întoarce! - Măcar are prieteni acolo.
- Cine? Ronald Colman?
De ce oamenii care au cel mai mult nevoie de ajutor
nu-l acceptă?
- Nu știu, Jess!
- Eu... eu nu plâng, Norman.
- Pot să-ți arăt ceva?
- Numai dacă e ceva bun.
- Citește!
- Ce părere ai?
-Ce părere am? Cred că e grozav!
-Da? -Da! Să poți pleca... Chicago... e raiul.
- Ai fost vreodată acolo? - Nu, nicăieri!
Helena.
Dumnezeule, felicitări Norman!
- Adevărul este că nu știu dacă vreau să plec.
- Montana? De ce? Întotdeauna va fi aici!
- Nu Montana.
- Atunci ce?
Ce?
Nu sunt sigur că vreau să te abandonez pe tine.
- Trebuie să ai grijă, Fred. Îți spun, vin după tine.
- Ei bine!
- Dă-ne două încălzitoare, Fred!
- Au venit două!
- Ei bine, pentru inimă, la naiba!
- O, Dumnezeule!
- Sunt îndrăgostit de Jessie Burns.
- Iisuse Cristoase, Norm.
- Cu tot peștele din baltă!
- Dar nu ca ea!
- A, corect.
- Nu ca ea.
- Felicitări!
- Mă bucur cu adevărat pentru tine.
- Ei bine, să plecăm de aici și să mergem să sărbătorim.
- S-a făcut!
- Ce? - E nașpa!
- Ce vrei să spui? E clasică!
- Da?
Da.
- Unde suntem?
Unde mergem?
- Lolo. - Da.
- Mă gândeam că dacă tu te simți norocos în seara asta,
aș avea nevoie de puțin noroc și eu.
Iisuse Cristoase! Nu, Nu!
N-o fă pe profesorul, în sera asta.
Predicatorule!
Salut, Frank.
Sal? Hei, Sal?
Adu o băutură pentru fratele meu.
Bourbon.
- De fapt, ce spuneți de un rând din partea mea?
E îndrăgostit!
Așteaptă!
Ai grijă de el, Sal.
- Nu e o idee bună, Paul.
- Băieți, aveți un scaun și pentru mine?
- Nu pentru tine, Paul.
- Ce dorești? - Ce?
- Cărți? Ce?
- Ce dorești? - Nimic!
- Un dolar! Știu că Paul spune că o să plătească, dar...
- Jocuri! Doar jocuri.
- Să plecăm! Acum!
Haide, o ștergem de aici.
- Da.
- Nu plec! - Ce?
- Șansele sunt mari, Norm. O pot simți!
- Ce tot vorbești? Nu te poți întoarce acolo!
- Norm, e bine. O să fie bine!
- Nici măcar nu te lasă să joci!
- Ba or s-o facă!
- Cu ce? Ești în datorii până în gât!
- Norm, sunt datoriile mele!
- Bine? Sunt datoriile mele.
- Iisuse Cristoase!
- Mă gândeam că n-am mai apucat să mergem la pescuit.
Poate mergem mâine. Îl putem lua și pe tata.
Tu roagă-l!
6:30.
- Ceva miroase bine, aici!
- Bună dimineața la toată lumea. - Franzeluțele!
- Perfect!
- Mă bucur atât de mult, că ai putut ajunge.
- N-or să-mi simtă lipsa. - Ai vre-o nouă istorisire să ne spui?
- O istorisire?
Bine!
Iisuse!
- Am eu una!
- Ce?
- Mi s-a oferit o slujbă la Universitatea din Chicago.
- Da?
- Să predau literatura.
- Ce?
Începând de la toamnă.
O să accept.
- Sunt încântat!
Da! Sunt încântat!
- Profesor!
Un profesor adevărat!
Blestem!
Sunt mândru de tine!
- Să faceți și niște poze.
- O să prindem niște pești mari! - Binențeles că da!
Să mergem!
- Îți mai aduci aminte stâncile alea unde ne construiam adăpostul împotriva incendiilor?
- Erau stânci mari! - Vechi de aproape un milion de ani.
- Jumătate de milion, Norman. - Haideți.
Ei bine!
Cred că drumul mai greu mi se potrivește mai bine.
O să faci măcel!
O să fie măcel!
- Să pescuim împreună, azi! - Bine!
- La ce trag? - Ce
- La ce trag? -Mai tare!
- Am zis...
Gândaci de...
Vrei să-ți aduc unul?
- Nuuu! Vin eu să-l iau.
- Gândac de..., muscă de piatră numărul 2.
- Îți mulțumesc ție, milostiv profesor al poeziei și al păstrăvului.
- Am să o cer pe Jessie în căsătorie.
- Da...
ce zi!
- De ce nu vii cu noi, în Chicago?
E la vre-o 3000 de km depărtare. Au o mulțime de ziare, acolo.
O să fii chiar în mijlocul evenimentelor.
Ce zici?
Vino cu noi!
- N-o să părăsesc niciodată Montana, frățioare!
Oh me, oh my!
Uită-te la peștele ăla!
Incredibil!
În acel moment... am știut clar și sigur,
că tocmai văzusem perfecțiunea.
- Ești... ești un pescar pe cinste!
- Nu-mi mai trebuie decât trei ani pentru a gândi ca un pește.
- Deja gândești precum o muscă de piatră moartă! Poze!
Poze pentru mama.
- Grăbește-te! - Unu.
Doi.
Fratele meu a stat dinaintea nostră, nu pe un mal al râului Big Blackfoot
ci suspendat deasupra Pământului,
eliberat de orice condiționare, asemeni unei opere de artă.
Trei.
Și am știut la fel de clar și de sigur,
că viața nu e o operă de artă,
și că acel moment nu o să dureze la nesfârșit.
Și astfel, cănd sergentul de poliție m-a trezit într-o dimineață, cu puțin înainte ca eu și Jessie să plecăm la Chicago,
m-am ridicat și n-am pus nici o întrebare.
M-a adus înapoi acasă, de-a lungul râului,
pentru a spune tatălui și mamei mele
că Paul fusese omorât în bătaie cu tocul pistolului,
iar corpul său fusese aruncat pe o străduță.
- Mai este și altceva ce-mi poți spune?
- Aproape toate oasele de la mână i-au fost rupte.
- Care mână?
- Mâna sa dreaptă.
Pe măsură ce timpul a trecut, tatăl meu sa luptat pentru a afla mai multe,
întrebându-mă, mereu și mereu, dacă i-am spus totul.
În cele din urmă, i-am spus,
"Poate că tot ce știu despre Paul
e că a fost un pescar excepțional."
"Știi mai mult decât atât", a spus el.
"A fost încântător."
Atunci a fost ultima dată când am mai discutat despre moartea fratelui meu.
Indirect, totuși, Paul a fost mereu prezent în gândurile tatălui meu.
Îmi amintesc ultima predică pe care am ascultat-o
nu cu mult înainte de propria-i moarte.
Fiecare dintre noi cei prezenți azi aici, la un moment dat din viața noastră,
vom privi la cineva drag și care are nevoie de ajutor, și ne vom pune aceeași întrebare.
"Suntem dispuși să ajutăm Doamne,
dar cu ce, atunci când ni se cere totul?"
Sau e adevărat că rar îi ajutăm pe ce apropiați nouă,
Fie pentru că nu știm ce parte din noi să oferim,
sau, mai des s-au nu, partea pe care o oferim,
nu e dorită.
La fel e și cu cei cu care trăim și care știu cum să ne evite,
însă, totuși, putem să-i iubim.
Putem iubi în total,
fără să înțelegem în totalitate.
Acum, aproape toți cei pe care i-am iubit, și pe care nu i-am înțeles, în tinerețea mea, sunt morți.
Chiar și Jessie.
Însă, încă mă mai înalț către ei.
Binențeles că acum sunt prea bătrân pentru a mai fi cine știe ce pescar.
Iar acum pescuiesc în ape mari de unul singur,
deși unii prieteni cred că n-ar trebui.
Insă, cănd sunt singur în crepusculul canionului...
toată existența pare să pălescă pentru a se contopi cu sufletul și memoriile mele,
cu sunetele râului Big Blackfoot cu ritmul în patru bătăi,
si cu speranța că un pește se va arăta.
În cele din urmă... toate lucrurile se contopesc în unul singur,
iar un râu îl traversează.
Râul a fost croit de Potop,
și curge peste rocile de la temelia existenței.
În unile din roci se află eterne picături de ploaie.
Sub roci se află cuvintele...
iar unele dintre cuvinte... sunt ale Lui.
Sunt bântuit de ape.
Traducerea și adaptarea TS tsilviu999@yahoo.com